Франк Сиск
Място за почивка

Превод от английски: Григор Попхристов, —

chitanka.info

В осем часа и десет минути сутринта на един студен ноемврийски ден шофьор на камион на име Гас Джардин, сънен от целонощното превозване на стоки, изтегли колата си от главното шосе в разширена отбивка, обозначена като „Място за почивка“. Той слезе с прозявки от камиона и протегна нагоре изтръпналите си ръце. Пое дълбоко влажния въздух, махна кожената си шапка и разтърка плешивия си скалп; клекна и разтри вкочанените си бедра. После отиде до пясъчната алея и запали цигара.

Доставките често принуждаваха Гас Джардин да кара по този път. Мястото му помагаше да отвори очи, преди да е влязъл в града, и той го харесваше. Намираше се в самите покрайнини на града. Той мислеше за мястото като за свое собствено, особено пясъчната алея, която водеше надолу под арка от бели брези до един кристално чист поток. Мястото беше тихо, на един хвърлей от грохота на трафика и винаги усамотено.

Точно тази сутрин обаче алеята бе блокирана на една трета от дължината й от малка кола. Предната седалка беше празна, а на задната имаше наведена напред жена. Очите и бяха отворени, но неподвижни.

В осем часа и двадесет и три минути Джардин повика полицията по телефона от бензиностанция, отдалечена на една миля по главното шосе. Беше му казано да остане там до второ нареждане. Той вече се беше събудил напълно.

В осем и тридесет и пет двама униформени полицаи със служебна кола взеха шофьора на камиона от бензиностанцията и го закараха до Мястото за почивка. Като разтъпкаха с крака храстите, които обгръщаха малката кола, полицаите отвориха вратите от двете страни. Беше повече от ясно, че жената е мъртва. Беше простреляна в главата точно зад дясното ухо.

В осем и петдесет и осем на местопроизшествието се появи още една кола. Караше я униформен сержант, който беше съпровождан от мъж в добре скроен сив костюм. Този мъж, макар и най-млад от всички присъстващи, веднага взе инциативата.

— Кой отвори вратите на колата? — попита той.

— Ами ние двамата, аз и Джим — отвърна един от полицаите.

— Използвахте ли носни кърпички?

— Не, сър. Мислехме, че може още да е жива. Съжалявам.

— Ще съжалявате още повече, когато капитанът го научи. Сега се обадете по радиостанцията и уведомете лекаря от следствието и лабораторията.

— Да, сър — отвърнаха бързо в хор полицаите.

После мъжът в сивия костюм прехвърли вниманието си на Гас Джардин.

— Вие вероятно сте шофьорът на камиона. Аз съм лейтенант Берджерън. Разкажете ми всичко, което знаете по този въпрос, като започнете от причината да спрете тук.

* * *

В девет часа и тридесет минути в ресторанта на Малуф сервитьорка приближи една изолирана маса, на която двама мъже се наслаждаваха на една твърде закъсняла закуска от черно кафе без захар и английски припечени кифлички, намазани дебело с масло и мармелад. По-младият от двамата беше капитан Томас Макфейт, шефът на градския отдел „Убийства“, а другият, някъде над седемдесетте, беше А.Б.Ц. Демрот, изпълнителен директор на някаква известна фондация за научни изследвания.

— Телефонно повикване за вас, капитане — обърна се сервитьорката към Макфейт.

Когато Макфейт се върна на масата, някаква тревога бе изострила чертите на бледото му лице.

— Плати сметката вместо мен, докторе — каза той, без да сяда. — Дойде отново едно от онези неща.

Високият, елегантен и слаб като клечка старец също се изправи.

— Изкушен съм да се присъединя към теб, капитане. Бих намерил една покана за чудесна.

Макфейт се усмихна със стиснати устни заради желанието да скрие един златен преден зъб.

— Отново игра на криеница с фондацията ли?

— Не съм споделял това с никой друг, освен с теб, капитане.

— Тогава нека платим и да тръгваме.

— При всички случаи. Но първо ми позволи да уведомя моя офис, че съм ангажиран в… хм… някакво проучване на открито.

По време на краткото пътуване до управлението Демрот запали една от своите малки пурети с меден цвят и радостно попита:

— Какъв е общият аспект на разглеждания въпрос, капитане?

— Убийство. Някаква жена. Намерена е на задната седалка на собствената й кола, простреляна в главата. Това е всичко, което засега зная. Берджърън ще ми каже повече. Той идва.

— Моят въпрос може да е аматьорски, но винаги го задавам: кой направи откритието?

— Един шофьор на камион.

— Питам се какво ли точно му минава през главата в този момент — каза Демрот, говорейки тихо на пуретата си. — Това няма никаква връзка със случая, разбира се, но може да хвърли светлина върху личността на шофьора. Както знаеш, капитане, аз винаги съм се интересувал от личности. Това е една от причините да те намирам за постоянен източник на удоволствия.

— Благодаря — отвърна Макфейт.

В девет и четиридесет и осем Демрот разхлабваше своето дълго мършаво тяло възможно най-добре на един аскетичен метален стол в тесния претрупан офис на Макфейт, докато капитанът изтръгваше някои предварителни факти от лейтенант Берджърън, изправен почти мирно.

— И ти си сигурен, че това е нейното име? Флоранс Ламберт?

— Нямам основание да се съмнявам, сър. Дамската й чанта беше в колата. Фактически под нея. И съдържаше тази шофьорска книжка, тези писма, билета за самолет…

— Под нея ли, каза? Имаш пред вид, че е седяла върху чантата си?

— Точно така, сър.

— Някакъв извод от това, Берджърън?

— Ами да, капитане. Една жена никога и при никакви обстоятелства не сяда върху чантата си. Изводът ми е, че тя не е седяла на задната седалка, когато е била застреляна.

— Нито на предната. Съгласен ли си?

— Мисля, че разбирам какво имате предвид.

— Тогава го кажи.

— Начинът, по който виждам нещата, сър, са следните — започна лейтенантът, изкашляйки се, за да прочисти гърлото си. — Тя изобщо не би могла да бъде застреляна в колата. Задната седалка се изключва поради нелогичното положение на чантата. А ако убийството е станало на предната седалка, на мястото, на което намерихме колата, тя би трябвало да бъде оставена на нея. Защо да бъде премествана отзад? И в това няма логика.

— Е?

— И още нещо, което решава въпроса — досега в колата не сме открили никакви следи от кръв.

— Това е ключът. Можем да бъдем съвсем сигурни, че жената не е била убита в колата, а после е била домъкната до нея. — Макфейт се облегна назад в своя люлеещ се стол. — Знаем ли от колко време е мъртва?

— Не съвсем точно. Доктор Косгръв мисли, че е мъртва от около четири дни.

Макфейт се наклони напред и започна да разглежда шофьорската книжка на бюрото.

— Флоранс Ламберт, 202 Перикъл Съркъл, кафяви очи, черна коса, възраст тридесет и шест години… — Той спря и бързо вдигна поглед. — Дай ми всекидневните сводки за последния месец. Вчера хвърлих моите в кошчето за боклук.

Когато Берджърън се оттегли, Демрот отбеляза:

— Вие сте стигнали до възловия момент, капитане. Аз съм особено заинтригуван от присъствието на чанта под жертвата.

— Виждате ли нещо повече в това, отколкото аз? — попита Макфейт, който бе зает с проверката на съдържанието на въпросната чанта.

— Мисля, че не — отвърна Демрот. — Виждам, че в чантата има пари.

Макфейт приключи с броенето на парите.

— Точно двеста и шестдесет долара. Плюс още петстотин в американски експрес чекове.

— Мотивът не е бил обир.

— Прав сте, докторе.

— В такъв случай бих казал, че чантата е била оставена заедно с нещастната жена.

— Бих могъл да се съглася с това.

— Питам се, защо? — размишляваше Демрот. — Трябва да има някаква причина.

— Ами аз мисля — каза Макфейт, — че в нея има някои неща, които е трябвало да намерим с тялото. Тези писма например са може би някакъв намек. — Той взе от бюрото един от четирите еднакви плика, извади от него лист хартия и известно време го разглежда мълчаливо.

— Като съдя по листовете и мастилото, те са по-скоро лични, отколкото делови.

Макфейт кимаше бавно, докато четеше съдържанията на другите пликове.

— Те са твърде лични, докторе. Пламенни, както биха казали вестникарите.

— Тъй ли? — възкликна Демрот, усмихвайки се. — С дата и подпис?

— Подписани са от някой на име Фред, но са без дата. Пощенските клейма обаче показват, че са изпращани през интервал от три месеца.

— Намерено ли е в колата оръжието на престъплението?

Макфейт вдигна очи, за да погледне стария човек с известна изненада.

— Всъщност, да. В жабката на колата. Един двадесет и два калибров колт уудсман, автоматик. Магазинът зареден с муниции, липсва един куршум. Лабораторията работи по него. Какво ви накара да попитате това, докторе?

Демрот изискано облиза края на една нова пурета.

— Ако намирането на чантата с цялото нейно предварително подготвено съдържание, включително и билет за самолет, е било предназначено за вас, може би същото важи и за най-уличаващата част от доказателството — пистолета. Между другото, къде билетът би трябвало да отведе жената, ако тя беше жива да го използва?

— До Рено, Невада — отвърна Макфейт.

— Перфектно. Просто твърде перфектно, за да се изрази с думи.

Берджърън се върна със снопче тънка хартия. Капитанът я взе, без да продума, и започна да го преглежда със скоростта на човек, който знае точно какво очаква да намери. След като прелисти около две-трети от снопчето, спря и се усмихна напрегнато.

— Едгар Ламберт, застрахователен агент, съобщил, че неговата съпруга Флоранс е в неизвестност. Според съобщението, тя е напуснала дома си преди четири дни, за да посети своя сестра в Атланта. Когато нито телеграфирала, нито телефонирала, че е пристигнала благополучно, Ламберт се обадил на сестра й и научил, че госпожа Ламберт изобщо не е пристигнала. После дошъл тук за помощ. Запознат ли си с това, Берджърън?

Лейтенантът почти се изчерви.

— Боя се, че не сме стигнали толкова далеч, сър — отвърна той.

— Тогава ще е по-добре да побързате. — Той погледна ръчния си часовник. — Аз излизам да хвърля един поглед на сцената. Ще се върна следобед. Междувременно ми доведи този Едгар Ламберт и също някакъв човек на име Фред — онзи, който е написал тези писма. Напълно съм убеден, че Ламберт ще бъде в състояние да ти каже кой точно е той. И онзи шофьор — как му беше името?

— Джардин, Гас Джардин.

— Дръж на разположение също и него. Искам ги всичките тук точно в един часа. Разбра ли?

— Да, сър — отсече по военному Берджърън.

— Бил е сержант във Военноморския флот — каза Макфейт на Демрот, след като лейтенантът излезе. — Добър човек.

* * *

В единадесет часа и петнадесет минути странно съчетаната двойка — високият елегантен старец Демрот със своята весела усмивка и мършавият безцеремонен Макфейт без изобщо никаква усмивка — се присъединиха към двамата полицаи на поста до Мястото за почивка в покрайнините на града. Капитанът не загуби времето си напразно. Той се отправи по пясъчната алея, за да види колата, и я изследва отвътре и отвън. Демрот, налапал пурета, наблюдава известно време с интерес работата му, а после отиде по-нататък по пътеката, до потока, който бе истинското предизвикателство за Гас Джардин. Поради един лек завой на алеята, оградена от шумолящи бели брези, малката кола бе невидима за стареца. Освен пукането на съчки под краката на Макфейт, докато обикаляше наоколо, светът за него не съществуваше. Демрот нагласи на очите си пенсне и започна свое собствено разследване.

Няколко минути по-късно той извика Макфейт и след малко двамата мъже клечаха близо до потока. Непосредственият предмет на тяхното общо внимание беше някакво мазно петно върху чим трева. След това те изучиха следите от гуми в силно утъпканата глина. Малко по-късно Макфейт извади от джоба си ролетка и подаде началото й на Демрот.

— Дръж откъм вътрешната страна на тази следа от гума — каза той.

Демрот се съгласи.

Когато Макфейт, развивайки лентата, докосна вътрешната страна на срещуположната следа, той почти се усмихна.

— Пак ще сравним разстоянията, но съвсем сигурно е, че става дума за същата кола.

— Тогава тя е била първоначално там, така ли?

— Така мисля — кимна Макфейт.

— И по-късно е била върната нагоре по алеята, където се намира сега?

— Така изглежда…

Демрот свали пенснето си и го мушна обратно във вътрешния джоб на палтото.

— Чудя се защо, капитане?

— Когато открием отговора, ще станем малко по-умни, отколкото сме сега.

— Не се съмнявам — каза Демрот с усмивка.

* * *

В дванадесет часа и петнадесет минути, по пътя си обратно към града, те влязоха в един ресторант, в който можеха да се нахранят, без да излизат от колата, и обядваха бъргъри със сирене и пенливо питие от корени и билки. Не разговаряха много. Макфейт бе мълчалив по природа, а Демрот изглеждаше потънал в мисли. Те пристигнаха обратно в управлението в дванадесет и четиридесет и пет, където чакащият ги лейтенант Берджърън запозна своя шеф с разследването до момента.

— Установихме, че използваното оръжие е пистолетът от жабката. Балистиката показва, че куршумът, изваден от главата на жената, е бил изстрелян от него. Смъртта е настъпила приблизително преди четири дни.

— Има ли отпечатъци от пръсти?

— Преди половин час доведохме Ламберт и взехме от него. Експертизата още не е приключила, но изглежда, че частичният отпечатък от пръст, взет от пистолета, е негов. Сега чакаме фотографските увеличения.

Макфейт навлажни тънките си устни.

— Пистолетът регистриран ли е?

— Да, сър. На името на Едгар Ламберт.

— Питахте ли го за пистолета?

— Аз го питах. Той каза, че го е купил преди месец с цел да защити жена си. Тя била твърде чувствителна.

— Да я защити от какво?

— От някакъв скитник. Една нощ, когато бил останал до късно на работа в офиса си, някой надничал през прозорците на тяхната къща. Жена му видяла лицето. Това също бе проверено. Тя ни се бе обаждала и ние изпратихме двама от нашите хора. В архива е записано, че те са открили отпечатъци от стъпки в една цветна леха под прозореца на всекидневната.

— Какво ще кажеш за този човек с любовните писма, за този Фред? Открихте ли вече нещо за него?

— Да, сър. Вече е тук. Някакъв хитрец на име Фред Хайнес. Не отрече връзката си с госпожа Ламберт, но каза, че всичко било приключило преди повече от два месеца.

— Може да е истина — кимна Макфейт. — Пощенската марка върху последното писмо… — той го взе от документите на бюрото си и му хвърли нетърпелив бърз поглед — … е с дата от август. Това е преди три месеца, но може би след това не е имал време да пише писма.

— И още нещо — допълни Берджърън. — Той изглежда е намерил обект, който му допада повече, капитане. Нещо по-добро от неговата категория. Или от категорията, която е по вкуса му.

— Продължавай, слушам те.

— Ти знаеш как Бойлан чете рубриката „Общество“ във вестниците, нали?

— Странностите на Бойлан са ми известни, Берджърън.

— Да, сър. В крайна сметка, когато разбра, че сме довели тук този Фред Хайнес, той си спомни името. Прочел го някъде в рубриката „Общество“. Той прерови бюрото си и извади този раздел от „Регистър“, изданието от завчера. И там, разбира се, беше името на Хайнес, както и снимка на момичето, госпожица Даниън Ръсел, за която той възнамерява да се ожени.

— Роднина на Дж. Д. Ръсел?

— Негова дъщеря, негова единствена дъщеря!

— Хайнес се катери високо — каза Макфейт, — но толкова по този въпрос. Сега ми доведи Едгар Ламберт. О, да, и ми донеси копие от вестника на Бойлан, преди да го е изпратил в градския архив.

Демрот се прокашля тихо след излизането на Беджърън. Макфейт го погледна въпросително.

— Аз съм в дълбок размисъл — каза Демрот — по въпроса за времето.

— Това е една велика тема — съгласи се Макфейт.

— Имаш ли нещо против, ако размишлявам на глас върху нея?

— Изобщо не.

— Ако моят седемдесетгодишен ум не ме лъже, през последните тридесет и шест часа вали непрекъснато. Мисля, че започна в понеделник сутринта, точно преди моето обичайно време за закуска в осем. Защото ясно си спомням, че чистачката, която винаги идва в този ден точно когато приключвам своето второ кафе, се появи с обичайната точност с голям и много мокър чадър. Тя го постави наопаки, все още отворен, в кухненската мивка. Спомням си също, че привлякох вниманието й върху закачалката за чадъри в антрето като по-подходящо място. И така, дъждът започна в понеделник сутринта и продължи до вторник вечерта. Днес е петък и оттогава не е валяло. — Старецът се усмихна с надежда. — Би ли казал, че тези твърдения са задоволително точни, капитане?

— Освен около историята с чадъра, да. Спомням си го и аз, докторе. — Очите му светнаха с пъргавината на ловец. — Разбирам какво имаш предвид: колата е била преместена от района на потока след спирането на дъжда.

— Така изглежда. В противен случай нямаше да ги има следите от гуми и това малко петно от масло, което видяхме.

В този момент Едгар Ламберт влезе пред Берджърън в стаята. Ако Флоранс Ламберт наистина е била на тридесет и шест в момента на смъртта си, тогава нейният съпруг е най-малко с двадесет години по-възрастен. Не че годините са се отнесли зле с него, освен че са взели по-голямата част от косата му; напротив, лицето му беше добре поддържано и без бръчки, и Демрот го виждаше като „скучно“, а Макфейт като „бебешко“.

Макфейт премина направо към същността.

— Вашето име е Едгар Ламберт, нали? — осведоми се той.

— Точно така. — Гласът на мъжа беше изненадващо дълбок за едно толкова гладко розово лице.

— И живеете на Перикъл Съркъл 202?

— Да.

— Вие бяхте отведени в моргата, за да видите тялото на една жена, нали?

— Тялото на съпругата ми, да.

— Тогава вие сте идентифицирали трупа като на Флоранс Ламберт, ваша съпруга.

— Както току-що казах, да.

Човекът говореше спокойно, без видимо усилие за самоконтрол.

Макфейт опря лакти на бюрото си и попита хладно:

— Каква е причината да убиете съпругата си, Ламберт?

— Никаква, капитане — отвърна той, без да се смути.

— Тогава вероятно ще можем да намерим поне две причини.

— Това си е ваша работа.

— Дяволски прав сте, Ламберт, че това е моя работа, и си мисля, че я върша добре. Сега още веднъж: защо застреляхте жена си преди четири дни, откарахте я в една пуста горичка и после съобщихте за нейното изчезване?

— Предположението ви е твърде смело, капитане. Имате ли някакво доказателство в подкрепа на това твърдение?

— Вашите отпечатъци от пръсти върху пистолета и навсякъде по волана на колата. Само като начало.

— Възможно е. Хващал съм пистолета няколко пъти, а понякога съм карал колата на Флоранс.

— Имате и твърде основателен мотив: ревност.

— Аз обичах съпругата си, капитане — каза гордо Ламберт. — Много я обичах.

— Също толкова много я е обичал и един друг — за известно време. Един много по-млад, по-млад дори от вашата съпруга. Силна конкуренция, Ламберт. Благодатна почва за убийствена ревност.

Мъжът с розово лице се съгласи.

— Схванали сте същността, капитане. Аз разбрах за нейната любовна афера с Фред Хайнес едва след като всичко беше свършило. Имаше два дни, през които бях в настроение да убивам. Но моят гняв бе насочен към Хайнес, а не към Флоранс. Ако бях човек, склонен към насилия, може би щях да убия него. Но аз не го сторих. Едва го познавах по физиономия и така накрая го изхвърлих от съзнанието си като жалка сянка, застанала за кратко между нас.

— Защо вашата съпруга заминаваше за Рено?

За пръв път Ламберт изглеждаше смутен.

— Тя заминаваше за Атланта. Или поне така ми каза. Рено ли? Какво ви накара да кажете Рено?

— Защото в нейната чанта намерихме самолетен билет за Рено. Еднопосочен билет, Ламберт. И не открихме никакъв билет за Атланта, независимо дали еднопосочен или за отиване и връщане…

Ламберт тъжно присви устни.

— Всичко това е новост за мен. При тези обстоятелства не мога да разбера…

— Какви обстоятелства?

— Мисля, че е по-добре да ви покажа това писмо. — От вътрешния си джоб той извади плик, идентичен по големина и форма с четирите любовни послания върху бюрото на Макфейт. — Това пристигна два дни преди моята съпруга да реши да замине за Атланта. Тя ми го показа като доказателство, че сляпото й увлечение към Хайнес е приключило, както от негова, така и от нейна страна. Можете да го прочетете.

Макфейт го прочете внимателно, после го предаде на Демрот. Писмото всъщност гласеше, че забавлението е било добро, докато е продължавало, но вече е приключило. Старият Фред (подписът в писмото) хвърлял свободата си на вятъра и влизал в убийствената прегръдка на брака. Той знаел, че Флоранс ще го разбере и ще му изпрати ако не най-добри пожелания, то поне съболезнованията си.

— Много интересно — промърмори Демрот.

— Мислите ли, че писмото е написано, за да ме заблуди и да ме отклони от следата? — позаинтересува се колебливо Ламберт.

— А вие какво мислите? — попита Макфейт.

— Аз едва ли вече зная какво да мисля.

— Берджърън — каза рязко Макфейт, — имаш ли у тебе раздела „Общество“ на Бойлан?

— Да, сър.

— Бъди така добър да го дадеш на господин Ламберт. Изведи го навън и му позволи да прочете съответната история. Това би трябвало да докаже, че каквото и друго да е, той е на път да се ожени. И докато се занимаваш с това, докарай любовника тук.

След като вратата се затвори, Демрот навлажни края на една нова пурета.

— Поредицата написани от Хайнес писма представляват частична улика, нали?

— Ако е така — каза мрачно Макфейт, — аз още не я виждам.

— Ами нека ги съберем. Пет писма за приблизително шест месеца едва ли са голяма производителност. Първите четири са написани за период от три месеца. Те заявяват открито страст и сексуално влечение. После, след тримесечен интервал, петото и последно писмо е едно пренебрежително сбогом. Какво се е случило през този тримесечен интервал между четвъртото и петото, през който, доколкото ни е известно, не е имало други писма?

— Точно това мисля да попитам Хайнес — каза Макфейт.

А Хайнес беше вече там, ескортиран от Берджърън. Изглеждаше мрачно добродушен, дързък и готов да отстоява своите права като гражданин, данъкоплатец и бъдещ младоженец.

— Ако е работа на вестниците — започна той без предисловие, — аз ще съдя града. Така че помогнете ми да го дам под съд. Аз утре сутринта трябва да се оженя. Имам милион неща за вършене. А пропилявам цялото това ценно време във висене в някакъв полицейски участък.

— Успокойте се — каза Макфейт, — иначе може да се наложи да прекарате тук и медения си месец.

— Какво означава това? — попита Хайнес, хвърляйки гневен поглед към Демрот. — Ако старият Дж. Д. Ръсел подочуе, че съм имал връзка с Флоранс Ламберт, ще ме наругае и ще спре венчавката. Освен това не съм виждал Флоранс от седмици, дори от месеци. Не съм я виждал, откак срещнах Даниън. Това е момичето, за което възнамерявам да се оженя утре. Надявам се — заключи с въздишка той.

— За това ли сте убили жената на Ламберт? — попита Макфейт.

— Ето значи накъде биете! Всичко е било увъртане и сега излиза наяве. Вие, момчета, не говорите сериозно. Защо би ми скимнало да я убивам? Нямам нищо против нея.

— Може би тя има нещо против вас, Хайнес.

— Като например?

— Като например потушаване на стария огън заради нов. Може би тя е възнамерявала да попречи на вашите планове за брак, като каже истините за живота ви на Дж. Д. Ръсел.

— Това е едно голямо „може би“, господине. Тя би загубила толкова, колкото и аз. В края на краищата, тя бе омъжена за човек, който съвсем не е без пукната пара. Не, вие не познавате Флоранс. Тя обичаше да играе двойна игра. Но само игра.

— Кога я видяхте за последен път?

— О, преди около месец. Срещнахме се случайно и пихме по едно питие. Това е всичко.

— И оттогава не сте говорили с нея?

— Е, говорил съм. Тя беше един вид напаст по телефона. Така че съм говорил с нея, но не съм я виждал.

— Вие сте й написали писмо за вашите планове да се ожените, така ли е?

— Разбира се, защо не? За да се откача от нея. Един вид прочистване на въздуха.

— Можете ли да обясните вашите движения след написването на това последно писмо?

— Да ги обясня? Какво искате да кажете с това? Аз съм бил на различни места.

— Къде по-точно?

— Къде ли не. Не си водя дневник. Току-що се бях върнал от Ню Йорк тази сутрин, когато вашият човек ме арестува.

— Колко дълго бяхте в Ню Йорк?

— Днес е петък. Нека видим… От сряда следобед.

— Можете ли да докажете това?

— Просто попитайте Даниън. Не, не я питайте, но тя беше с мен. Уреждахме въпросите около пътуването. Утре вечер пътуваме с кораб за Ямайка.

— Добре, Хайнес. Изведи го, Берджърън. По-късно ще ти кажа какво да правиш с него.

— Аз мисля, капитане — добави тихо Демрот, — че сега имате да зададете един добър въпрос на този шофьор на камион.

— Така ли? — попита Макфейт, повдигайки вежди. — Ами тогава въведете го, Берджърън. — А след като вратата се затвори попита: — Какво имаш на ум, докторе?

— Една обратна пропорционалност — отвърна Демрот, усмихвайки се. — Тук имаме един случай, при който изглежда невинността е признак за виновност, или виновността е признак за невинност.

— Следвам те като слепец — каза печално Макфейт.

Вратата се открехна, а после се отвори още няколко инча.

— Влезте, влезте — каза Макфейт.

Гас Джардин, с шапка в ръка, влезе със страхопочитание.

— Той целият е твой, докторе — обяви Макфейт, облягайки се назад. — За днес се оттеглям.

Старецът се изправи на крака и се представи на Джардин просто като Демрот. После му предложи да седне на опразнения стол, но шофьорът уморено отказа.

— Нали нямате нищо против да отговорите на няколко въпроса?

— Разбира се, че не, сър.

— Защо тази сутрин спряхте вашия камион точно на това Място за почивка?

— Ами един вид да се протегна преди да вляза в града.

— Но защо точно на това място?

— Аз винаги спирам там, когато съм по този маршрут. Мисля, че никой друг не спира, така че е уединено, тихо и спокойно…

— Какво правите, когато спрете?

— Малко се поразтъпчвам наоколо и слизам до потока, за да си измия лицето. Да се поразсъня.

— Колко често сте по този маршрут?

— Понякога два или три дни подред, а понякога ме няма две седмици.

— Кога за последен път спряхте там?

— Вчера сутринта.

Столът на Макфейт изскърца, когато той се наведе напред, а Демрот каза:

— А сега това повдига един вкусен въпрос: щом сте били там вчера сутринта, защо не съобщихте за тази кола? Била е там.

— Не я видях, сър — отвърна Джардин. — Ако е била там, аз със сигурност не съм я видял вчера.

— Чудя се защо?

— Тук ме затруднявате. Може би защото вчера не слязох до потока. Бях пристигнал малко късно.

— Но вие днес също не сте слизали до потока, така ли е?

— Да, не съм, защото видях… — Мисълта на Джардин настигна думите му. — Казвам ви, сър, ако тази малка кола вчера беше там, аз щях да я видя, независимо дали съм слизал до потока, или не. Спомням си, че погледнах към алеята, погледнах часовника си и реших, че не мога да отделя време. А вчера сутринта тази малка кола не беше там, кълна се.

— И вие сте прав, господин Джардин. Много ви благодаря. Това е всичко, поне от мен.

— И от мен също — добави Макфейт. — Свободен сте да се върнете към работата си, Джардин.

Демрот седна и кръстоса мършавите си крака.

След дълго мълчание Макфейт каза:

— Сега знаем кога е била преместена колата, нали? По някое време вчера или миналата нощ. А това изключва Хайнес, ако неговото нюйоркско алиби е валидно.

— Сигурен съм, че ще се окаже валидно — каза Демрот.

— Тогава нашият човек е Ламберт.

— Моята ненаучна интуиция ми прошепна същото и по-рано, капитане.

— Това ли е „обратната пропорционалност“?

— Обратни личности като Ламберт често разсъждават обратно — каза Демрот, изпускайки кълбо дим. — Почувствах, че той е такъв тип личност, когато го разпитваше.

— Но, за Бога, човече, ако той е убил своята съпруга, защо е оставил толкова много улики срещу себе си? И защо е преместил колата миналата нощ?

— Той е бил сигурен, че при всички случаи ще бъде първият заподозрян. Знаел е това. Вторият заподозрян несъмнено щял да бъде Хайнес. Ламберт си е мислел, че нагли улики, указващи неговата вина, като отпечатъци от пръсти по пистолета и върху волана, биха могли да бъдат изтълкувани обратно — като белези за невинност. Те биха могли да подведат дори един проницателен полицейски служител да повярва, че той е несправедливо обвинен от Хайнес. Колкото за преместването на колата, Ламберт е искал тялото на съпругата му да бъде намерено преди два или три дни. Така мисля аз. За лош късмет, той скрил колата твърде добре. Когато полицията не успяла да я открие, той я преместил през миналата нощ на по-видимо място.

— Но защо миналата нощ?

— За да провали брачните планове на господин Хайнес и госпожица Ръсел. Знаеш, че венчавката трябва да се състои утре. След това всяко отмъщение не би имало силен ефект. Още нещо — аз мисля, че едно разследване при офиса на аеролиниите вероятно ще извади на бял свят факта, че Ламберт сам е купил билета за Рено, който бе намерен в чантата на съпругата му.

Макфейт уморено масажираше слепоочията си.

— И всичко това само защото е ненавиждал жена си и този чернокос жиголо?

— Точно обратното. Аз мисля, че той е обичал своята съпруга. Убеден съм, че е от типа хора, които биха могли лесно да извинят нейната изневяра. Но той е неспособен да извини Хайнес, загдето е отхвърлил жена му. Аз мисля, че той я е убил, капитане, за да я предпази от болката, която идва след едно такова отхвърляне.

— Това е най-необичайното обяснение, което съм чувал някога, докторе. Какво те кара да го твърдиш?

— Заловеното писмо — отвърна спокойно Демрот.

— Кое заловено писмо?

— Онова, което ни даде Ламберт и в което Хайнес казва сбогом на дамата. Очевидно Ламберт го е отворил и изобщо не го е показал на жена си. Обичал я е достатъчно, за да й спести това, и след това я е убил, за да не види съобщението за венчавката, което по-късно се появи във вестниците.

— Откъде разбра, че писмото е било „заловено“, докторе?

— О, не забеляза ли? Съжалявам, мислех, че си обърнал внимание. Ако погледнеш четирите любовни писма на бюрото си, ще забележиш, че пликовете са отворени чрез откъсване на страните. Една отличителна женска черта. Петият плик обаче е бил отворен чрез вкарване на нож за писма под прехлупващото капаче на плика, което е обичайна практика в една търговска кантора.

— Ще проверим това — каза Макфейт, пресягайки се за телефона.

— Мисля, че ще трябва — добави Демрот.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.